Verdens største villmark, -
-det åpne havet.
Det dekker mer enn halve planetens overflate.
Her finnes det intet sted å gjemme seg og lite å spise.
Det er havets motsvar til en ørken.
Denne ørkenen patruljeres av skruedelfiner.
De holder sammen...
...i en enorm flokk på 5000 individer.
Det øker sjansen deres til å finne føde.
Som alle andre som bor her, må de ty til alle midler-
- for å kunne leve ute på det åpne havet.
DET ÅPNE HAVET
Fortalt av DAVID ATTENBOROUGH
I et sjeldent øyeblikk eksploderer det ellers tomme havet av liv.
Lysprikkfisker utenfor Costa Ricas stillehavskyst.
De er knapt større enn ørekyt, -
- men antallet kompenserer for den ringe størrelsen.
De hører til verdens mest tallrike fisker.
Som regel svømmer de bare opp om natten for å spise plankton, -
- men denne enorme stimen er her om dagen.
Antageligvis for å gyte.
For delfinene er dette rene festmåltidet.
De har funnet stimen ved hjelp av ekkolokalisering.
Men de må skynde seg.
De er ikke de eneste ute på jakt.
Gulfinnetun har også funnet stimen.
Og bak dem kommer djevelrokker med et vingespenn på to meter.
Seilfisk slutter seg til jakten. Det er en av verdens raskeste fisker.
Lysprikkfiskene kan vende tilbake til dypet når som helst.
Men nå er delfinene fremme.
De svømmer under stimen, og presser den mot overflaten, -
- og tvinger lysprikkfiskene til å holde tett sammen.
Havet begynner nå å koke.
Tunfiskene stormer inn i stimen i over 60 km/t.
Til slutt kommer også de mindre kjappe rokkene frem.
Med munnen på vidt gap sluker de i seg hundrevis av lysprikkfisker.
Stimen er stort sett oppløst.
Seilfiskene forsyner seg med det som er igjen.
Etter bare et kvarter...
...er det bare et sølvfarget skjelldryss igjen.
Men her går det langt mellom slike festmåltider.
Delfinene demonstrerer stor utholdenhet, -
- men andre dyr må anstrenge seg enda mer-
- for å finne mat i denne havødemarken.
En sovende kjempe.
En spermhval.
Denne familien hviler mellom etegildene.
Hvem vet hva eierne av verdens største hjerner drømmer om?
Én av dem har en unge.
Den er to uker gammel og trenger melk fra moren. Den er sulten.
Den kommuniserer med moren ved hjelp av klikkelyder.
Men moren sover videre.
Ungen er dekket av sugefisker som den ikke kan bli kvitt.
Den må være tålmodig.
Når de er ferdig uthvilte, svømmer hvalene videre.
Spermhvaler venter ikke på at byttene skal stige til overflaten.
De svømmer ned i dypet for å finne dem.
De tar noen dype åndedrag...
...for å mette blodet med oksygen.
Så bærer det nedover.
Hele denne familien dykker sammen for å lete etter blekksprut.
Moren presser seg så hardt hun kan, -
- og ungen strever alt med å holde tritt.
Ungen holder seg så nær moren som den kan.
Den rører ved henne ofte.
Som om den søker beroligelse.
Men på 300 meters dyp-
- greier ikke ungen å holde pusten lenger.
Ungene kan ikke bli med på jakten før de blir større.
De voksne dykker enda dypere.
Moren endrer kallerop. Klikkene blir høyere og hyppigere.
Hun jakter på stimer med blekksprut ved hjelp av ekkolokalisering.
På 800 meters dyp blir klikkene hyppigere.
Så blir det stille.
Hun har gjort en fangst.
Jegerne kan være borte i en hel time.
Til slutt vender moren tilbake fra dypet med magen full av blekksprut.
Etter en lang ventetid får den sultne ungen drikke melk.
Få pattedyr har like næringsrik melk.
Og ungen tyller i seg store mengder daglig.
Det kan ta seks år før en unge mestrer dykkekunsten-
-og kan finne mat på egen hånd.
Tomheten ute på det åpne havet gjør livet vanskelig for rovdyr.
Men tomheten gjør også havet til en relativt trygg plass for byttedyr.
En skilpaddeunge, som ble klekket for noen dager siden, -
- forlater det farlige kystfarvannet og svømmer ut mot det åpne havet.
Frem til nylig var det et mysterium-
- hvor skilpaddeungene tilbringer sine første leveår.
Først fyller de de små magene sine med plankton.
Men snart trenger de kraftigere kost.
Hundrevis av kilometer fra land i alle hav samles disse fordrevne unge.
De trekkes mot alt som flyter.
En tømmerstokk. Den kan ha drevet rundt til havs i flere år, -
- og utgjør alt kjernen i et lite samfunn.
Unge kulefisker kommer også hit.
En flytende stokk er tilfluktsstedet denne unge skilpadden har lett etter.
Her finnes det ikke bare sjøgress å spise, men rankefotinger.
Men det er viktig å holde seg i skjul.
En ung silkehai er også her.
Den undersøker hva som er godt...
...og mindre godt.
Nå vet vi at mange unge skilpadder blir på slike steder i årevis.
Til de blir voksne.
Selv om det innebærer å måtte bryne seg på havets fulle styrke.
Når solen skinner på det åpne havet, -
- varmes overflatevannet opp og fordamper.
Vanndampen stiger og samler seg i skyer.
De bygger seg raskt opp i høye tårn-
- som setter i gang voldsomme stormer som kan bre seg over 160 mil.
Orkanvinder feier over det åpne havet.
Bølgene kan bli over 30 meter høye.
Her ute kan skip synke uten å etterlate seg spor.
130 millioner containere skipes over havet hvert år.
I snitt faller fire av dem ned i havet hver dag.
I 1992 sank noen containere som inneholdt badeleker.
Blant annet 7000 slike plastender.
De la ut på sin ferd mer enn 100 mil utenfor Alaskas kyst.
Enkelte av dem drev over hele Stillehavet til Australia.
Andre drev nordover til kyster mellom Russland og Alaska.
Enkelte kom seg helt til nordpolsområdet.
Én and var til havs i femten år og drev over tre hav.
Til slutt kom den til Skottlands vestkyst.
Reisene deres viser tydelig hvordan havene knyttes sammen av strømmer-
- som utgjør ett enormt sirkulasjonssystem.
Mange av havets innbyggere bruker disse havstrømmene-
- for å la seg frakte til områder med mat.
Blåhaien.
Den svømmer over 800 mil hvert år-
- og driver med strømmen på sine brede, vingeformede finner.
Denne har kanskje ikke spist på to måneder.
Men strømmene fører med seg oljespor flere kilometer-
-og leder den til neste måltid.
Etter flere dagers reise blir matlukten sterkere.
En død hval som nylig ble påkjørt av et skip.
Dette kan bli et etegilde, men blåhaien må være på vakt.
Hvithaier.
De veier ti ganger så mye som blåhaier.
Og de er ikke villige til å dele et hvalkadaver.
Hvithaier spiser gjerne det energirike hvalspekket.
Det utgjør en stor del av kosten deres.
Når hvithaien er forsynt, kan mindre haier, som blåhaien, spise restene.
Oljen fra hvalen spres lenger-
-og stadig flere blåhaier dukker opp.
Etter noen dager er det ikke noe spekk igjen på hvalkadaveret.
Når oljene ikke lenger holder det flytende, synker det ned i dypet.
Blåhaien har nå fylt på fettlageret-
- og kan klare seg uten mat i to måneder.
Over halvparten av alle dyr i det åpne havet-
-driver med strømmene.
Maneter driver over hele hav-
- og spiser alt som henger seg fast i tentaklene.
Enkelte kan bli én eller hele to meter brede.
Når de er heldige og kommer til et område som er rikt på plankton, -
-øker de eksplosjonsartet i antall.
Denne fremgangsrike strategien-
- gjør maneter til en av jordens vanligste livsformer.
Men blant manetene finnes det en skapning som ligner dem, -
- men som er mer sammensatt og ondsinnet.
Portugisisk krigsskip.
Den flyter ved hjelp av en gassfylt blære-
-med et vertikalt membran ovenpå.
Det fungerer som et seil og hjelper den å holde stø kurs.
Det henger lange tentakler under den.
Enkelte er 30 meter lange.
De er bevæpnet med tusenvis av nesleceller.
En enkelt tentakel kan drepe en fisk og i verste fall et menneske.
Men blant dens dødelige tentakler lurer manetfisken Nomeus gronovii -
-som spiser på tentaklene.
Fisken har en viss motstandskraft mot neslecellene, -
-men den må være uhyre forsiktig.
De fleste andre fisker er ikke så heldige.
Denne fisken er fanget av en tentakel som haler den inn.
Den er allerede lammet.
Spesielle tentakler med muskler overfører byttet til andre-
- som bryter ned og fordøyer fangsten ved hjelp av kraftige kjemikalier.
Til slutt er det ikke annet igjen...
...enn et skjellet skall.
Dette glupske krigsskipet kan fange hundre småfisker på én dag.
Som oftest ser det åpne havet ensformig ut.
Vindene blåser uten å hindres av landmasser.
Men under overflaten fins det lange fjellkjeder, -
-dype groper og vulkantopper-
- som gjør havet mer mangesidig enn hva vi kan se.
Vi har bare begynt å oppdage hvordan havets innbyggere drar nytte av det.
En ensom hvalhai er ute på en spesiell reise.
Hun er like lang som et småfly-
-og veier mer enn 20 tonn.
Som mange haier legger hun ikke egg, -
-men føder levende unger.
Hun bærer opp mot 300 unger i den oppsvulmede magen.
Hun er den største fisken i havet, -
- men vi vet ennå ikke hvor hvalhaier føder ungene sine.
Men vi kan være nær en løsning på mysteriet.
Vi vet at mange hvalhaier-
- dukker opp ved Galapagosøyene til visse tider på året.
Her samles de rundt en liten øy som er omringet av veldig dypt vann.
Den heter Darwin Island.
Virvlende strømmer drar opp næring fra dypet-
- og beriker vannet slik at mange fisker svømmer langt for å komme hit.
Tusenvis av hammerhai samles også her.
Nesten alle er hunner.
Det virker som om de også er kommet for å pare seg.
Hvalhaien får en utrolig mottakelse.
Tre meter lange silkehaier støter mot den ru huden hennes.
Kanskje for å skrape bort parasitter.
Disse haiene kan være farlige for nyfødte unger.
Det er kanskje for å unngå dem-
-at hvalhaiene dykker...
...ned til rundt 600 meters dyp.
Der kan hun føde ungene sine.
På dette dypet er de beskyttet fra rovdyrene som svømmer over dem, -
- og det er rikelig med mat, så ungene kan vokse og etter hvert spre seg.
Det er riktignok ingen som har sett unger her nede på dypet.
Men det at hundrevis av drektige hvalhaier kommer hit hvert år, -
-tyder på at det er her et sted-
- vi finner fødestedet til havets største fisk.
Det fins nesten 30000 større øyer spredt over verdens hav.
Én av dem er Sør-Georgia.
Det er en perfekt plass for alle sjødyr-
-som må lande for å kunne yngle.
Vandrealbatrossen.
Den kan tilbringe opptil et helt år uavbrutt til havs.
Den leter etter mat og glir frem på vinger som er 3,5 meter brede.
Det er verdens største fugl.
Arten består av 16000 fugler, og alle hekker på Sør-Georgia-
- og på noen mindre øyer som ligger i Sørishavet.
Det er vår. Denne fuglen vender tilbake til sin vanlige hekkeplass.
Livspartneren er allerede her.
I Sør-Georgia har man studert enkelte fugler i hele deres liv.
Eldre par i trettiårsalderen-
- anstrenger seg enormt mye for at ungene skal få en god start på livet.
Denne ungen er flere uker gammel.
Men den har ennå den varme, lodne dundrakten sin.
Ungen mates regelmessig med oppgulpet fisk og blekksprut.
Det er smått med mat på det åpne havet, -
- så foreldrene gjennomsøker tusenvis av kilometer-
-for å finne mat til hvert måltid.
De aldrende foreldrene kjemper seg gjennom vinteren-
- for å oppfostre unger som er store, sterke og sunne.
Etter omtrent 130 dager-
- begynner ungens dun å erstattes med flygefjær.
Ni måneder etter at moren la egget, -
-er ungen klar for å gi seg i vei.
Av alle ungene de har fått de siste årene, -
- har denne velskjøttede ungen en god sjanse til å overleve.
Men det blir også deres siste unge.
Eldre foreldre henter seg aldri inn igjen etter en slik stri tørn.
De forlater snart øya og vil aldri ses her igjen.
Dyr må gi sitt ytterste for å overleve på det åpne havet.
I dag står de overfor en ny trussel.
Plast.
For under 100 år siden fant vi opp et fantastisk materiale-
-som kunne formes på alle mulige vis.
Vi anstrengte oss for å gjøre det slitesterkt, -
- vanntett og praktisk talt unedbrytbart.
Nå dumper vi rundt åtte millioner tonn plast i havet hvert år.
En enorm mengde dyr vikler seg inn i plast og drukner.
Men plasten har langt mer omfattende konsekvenser.
En flokk kortfinnegrindhvaler.
Grindhvalfamiliene holder sammen mer enn andre havdyr.
Her i Atlanterhavet utenfor Europa og i resten av verden-
-må de dele havet med plasten.
Moren holder fast i den nyfødte ungen sin.
Den er død.
Hun vil ikke gi slipp på den og har båret den med seg i flere dager.
Plasten brytes ned, og sammen med andre forurensninger-
-spises den opp av utallige sjødyr.
Topprovdyr som disse kan få i seg dødelige mengder giftemner.
Ungen kan ha blitt forgiftet av morens melk.
Grindhvaler har store hjerner. De har utvilsomt følelser.
Den voksnes oppførsel-
- tyder på at ungens død har påvirket hele familien.
Om vi ikke reduserer mengden plast som dumpes i havet, -
- vil livet i havet bli forgiftet i flere århundrer fremover.
Skapningene som holder til i det åpne havet, er kanskje mer atskilt-
-enn noen andre dyr på kloden.
Men de er visst ikke atskilt nok-
- til å unnslippe følgene av vår innvirkning på deres verden.
NED I DYPET
Utfordringen med å filme på det åpne havet er å finne det man skal filme.
"Blue Planet" -teamet ville filme noe som ytterst få har lykkes å finne:
Det sagnomsuste "kokende havet".
Denne fråtsefesten har så langt bare blitt omtalt i sagn og myter.
Den skal ha blitt observert utenfor Australias kyst, -
- og teamet begir seg ut for å undersøke.
Vi vet at fenomenet forekommer.
Forskere og fiskere har sett det.
Vi vet at det forekommer, men ingen har vært sprø nok-
- til å prøve å filme det, bortsett fra oss.
Teamet begynner å lete nesten 20 mil fra Stillehavskysten.
Man sier at havet koker siden tunfisker vaker i vannet-
- og angriper lysprikkfisken. Det får vannet til å fråde.
For å filme fenomenet må teamet finne en stor stim lokkefisk, -
- antakelig lysprikkfisk, som stiger til overflaten for å gyte.
Etter noen dager tror Adrian at han ser en enorm stim på ekkoloddet.
Det er et tykt lag på 200 meters dyp.
Det tyder på at det er en stor fiskestim.
En god metode for å filme på slike havdyp, er å bruke en ROV.
Det er en fjernstyrt ubåt med et lysømfintlig kamera.
Men det er risikabelt å jobbe med en så tung utrustning til havs.
KONTAKTEN AVBRUTT
Heldigvis fins det teknikere om bord, -
- og et døgn senere kan man prøve på nytt.
Adrian stopper over det han håper er en stor stim lysprikkfisker.
Den gode nyheten er at vi har senket ubåten til 250 meter.
Kabelen når snart ikke lengre, -
- og ingenting har eksplodert. Det ser bra ut.
Men det fins nesten ingenting der. Bare et tykt lag med plankton.
De påfølgende tre ukene finner de ikke én eneste lysprikkfisk.
Dette viser hvorfor vi vet så lite om havet.
Vi kom hit og lette etter noe. Vi har lett og lett forgjeves, -
-tross alt utstyret vårt.
Det viser seg at de begynte å filme i begynnelsen av El Niño.
Det uforutsigbare klimafenomenet påvirker havtemperaturene-
-og forstyrrer fiskenes gyteatferd.
Det skulle drøye 18 måneder før været ble bedre og de kunne fortsette.
På den andre siden av Stillehavet, utenfor Costa Ricas kyst.
Denne gangen leter teamet etter rovdyrene i stedet for byttene.
Men på det åpne havet er det ikke lett å finne en stor delfinflokk.
Tre mil fra land leder seriens produsent-
- et filmteam i lufta som gjennomsøker tusenvis av kvadratkilometer med hav.
Men de ser ikke en eneste delfin.
Dag tre og ingen skruedelfiner.
Jeg er urolig.
Til slutt, etter ti dager på havet, får de belønningen sin.
Delfiner!
Ja! Skruedelfiner!
De har funnet delfiner, og dykkerteamet gjør seg klare.
Skruedelfiner!
Planen er å filme delfinenes etegilde under vannet.
Det er hundrevis av delfiner. Dette kan være rett sted.
De svømmer ned til delfinene.
Men de er for sent ute.
- Så du ikke noe? - Nei. Bare fiskeskjell og fugler.
Det var som en slagmark full av lik.
For å filme delfinene når de spiser-
-må dykkerne ligge skrittet foran.
Rachel haiker med dem under vann for å finne ut hvor de er på vei.
Til slutt, etter tre ukers leting, -
- lykkes teamet i å filme et stort etegilde.
En enorm stim med lysprikkfisk-
- omringes av hundrevis av skruedelfiner.
Det var heftig. Det var en stor stim.
De dekket nok et like stort område som en fotballbane.
Fiskene svømte like over hodene på oss. Det var utrolig.
For første gang lyktes man i å filme det spektakulære synet fra luften.
Sagnet om det kokende havet stemmer.
Det er enormt!
Havets uendelige størrelse gjorde filmingen til en utfordring.
Men dette er belønningen. En makeløs forestilling-
- blant de uendelige viddene på det åpne havet.
I neste episode går turen til det frodige grønne havet.
Dette er en fascinerende verden der merkelige skapninger holder til.
Bare de mest snarrådige klarer seg her.
Tekst: Vibeche Dart www.btistudios.com